Шарл-Юбер Милвоа
Листопад

Превод от френски: Кирил Кадийски, 2004

chitanka.info

Сред оголелите гори

с килим от шума под краката

бе пусто, глухо; в тишината

мълчеше славеят дори.

Болник, дочакал свойта есен

в зорите на живота млад,

дошъл бе, в тиха скръб унесен,

да се сбогува с тоя свят:

„О, сбогом лес… и аз ще падна;

над мойта участ заридай —

листата по земята хладна

предричат близкия ми край.

Оракул зъл, под тия клони

ти каза ми: — Над теб лесът

пак сълзи-листи ще зарони,

но вече за последен път.

Дори и кипарисът вечен

над теб — завинаги обречен —

жалейно вейки сам склони:

ще свехне твойта младост клета

преди по хълми и полета

да паднат първите слани.

Умирам… Твоят полъх леден

докосна ме и мен дори.

Изтля животът ненагледен,

стопи се като сън в зори.

Ридай, ридай, друг изход няма,

затрупай всичко покрай мен

и скрий пътеките от мама

към моя гроб усамотен.

Но ако видиш мойта мила

по залез, скръбен взор склонила,

да дойде тук, над мен да бди,

срещни я, лес, и с реч унила

и мойта сянка събуди!“

Тъй каза… Тръгна. И изчезна.

И — сетен лист — в бездънна бездна

слетя и сетният му ден.

Под кичест дъб и днес белее

на гроба камъкът студен.

Но милата му днес къде е?

Днес само някакъв пастир,

зората щом заруменее,

смущава неговия мир.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.